V polovině padesátých let minulého století skončil vývoj víceúčelového letounu L-60 a typ byl zadán do sériové výroby do národního podniku Orličan Choceň. Vzniklo celkem 273 strojů různých verzí (vojenské spojovací, speciální pro zemědělské využití, sportovní a cvičné s dvojím řízením).
Konstrukčně šlo o čtyřmístný, převážně kovový vzpěrový hornoplošník, jehož křídla a pohyblivé ocasní plochy byly potaženy plátnem. Zpočátku jej poháněl plochý šestiválcový motor Praga Doris B o výkonu 220 k (162 kW) s ručně stavitelnou vrtulí V-411. Problémy s motorem si však v sedmdesátých letech minulého století vynutily přestavbu části vyprodukovaných L-60 na verzi S. Ta vznikla v Aerotechniku Kunovice zástavbou původně sovětského motoru Ivčenko AI-14 RA, což byla v Polsku vyráběná hvězdicová pohonná jednotka, která spolu s novou hydraulicky stavitelnou vrtulí dala letounu zcela nový vzhled i letové vlastnosti.
Stroj výrobního čísla 150413 byl zalétán patrně na jaře roku 1957 a předán Ministerstvu národní obrany jako kurýrní a spojovací. Z té doby bohužel zatím neexistují žádné doklady o jeho provozu. V roce 1962 absolvoval první generální opravu a zdá se, že po ní byl předán Aeroklubu Svazarmu České republiky. Do čs. leteckého rejstříku byl zapsán dne 14. července 1964 pod imatrikulační značkou OK-LKR. Podle záznamů rejstříku se stal jeho držitelem Severočeský krajský aeroklub Ústí nad Labem a domovským letištěm Raná u Loun. Poté poctivě sloužil našim sportovním letcům až do května 1982, kdy byl v rámci III. GO v Kunovicích přestavěn na verzi S. V této podobě byl využíván hlavně k výsadkům a vlekům větroňů. Vystřídal postupně několik aeroklubů, např. Jindřichův Hradec, Most, Jihlava, Havlíčkův Brod, Hořice a další. Byl často využíván i při plachtařských závodech, především pro vleky z polí. Svojí letovou činnost ukončil 9. října 2010 v Jihlavě, a to paravýsadky. Celkem absolvoval čtyři generální opravy a jeho nálet činil 4 489 h při 6 685 startech.